Domnule Frank !
Domnule Frank ?
Kraler ?
Domnule Kraler !
Miep !
Bunii mei prieteni !
Ne pare așa de bine să vă vedem acasă !
N-am mai auzit nimic.
Sunt singur.
Acum trebuie să mergeții cu noi
și să vă odihniți !
- Trebuie să rămâneți cu noi. - Nu, Miep, nu mai pot sta în Amsterdam.
Domnule Frank, acesta este căminul dvs.
Amsterdam este casa dvs.
Prea multe amintiri pentru mine !
Peste tot găsesc câte una, Miep. Peste tot.
Chiar și vederea ta și a dlui Kraler...
Iertați-mă ! N-ar fi trebuit să vă vorbesc așa după tot ce ați făcut.
Am face-o iar.
Totul a dispărut, toate cărțile.
Au luat totul,
mai puțin câteva hârtii.
Am salvat scrisorile și hârtiile dvs.
Vă rog, ardeți-le !
Ardeți totul !
I-am promis Annei că, de mă voi întoarce aici, îi voi căuta cartea.
Jurnalul Annei ? Este acolo unde l-a lăsat.
"9 iulie 1942."
1942 ! Este posibil, Miep ?
Au trecut doar trei ani.
"Dragă Jurnalule, pentru că tu și eu suntem gata să devenim buni prieteni,
voi începe prin a-ți povesti totul despre mine.
Mă numesc Anna Frank.
Am 13 ani.
M-am născut în Germania,
dar pentru că suntem o familie de evrei,
am emigrat în Olanda când a venit Hitler la putere."
"Lucrurile au mers bine pentru noi
până a venit războiul și ocupația germană.
După aceea lucrurile au mers foarte rău pentru evrei.
Tu n-ai putea avea parte de așa ceva.
Trebuie să purtăm niște stele galbene.
A trebuit să-mi predau bicicleta.
Oricum, nu mai pot merge la nicio școală olandeză.
Nu mai pot merge la filme, și nici cu mașina nu mai pot merge,
nici chiar cu tramvaiul,
și nu mai pot face un milion de alte lucruri.
Dar, cumva, noi, copiii, reușim să ne distrăm.
Tata m-a trezit în dimineața asta la ora 5:00,
și mi-a zis să mă îmbrac mai repede.
Am mers în ascunzătoare.
Mi-am pus cât de multe haine am putut.
Ar părea suspect dacă am merge pe drum cărând valize.
Trebuie să dispărem
precum măgarul în ceață.
Trăiesc o mare aventură.
Cu noi au mai venit încă trei persoane.
Tata îi știa, dar eu nu i-am mai întâlnit."
S-a întâmplat ceva cu ei.
Au de mers 4,5 km.
- Mamă ! - I-au arestat, știu eu !
- Nu termini ? - Mamă ! Tată !
Suntem aici !
Vedeți ?
- Dle Van Daan ! - Vă salut !
- Dnă Van Daan ! Peter ! - Dle Frank !
Erau prea mulți polițiști pe stradă.
A trebuit să ocolim mult.
- Fiica mea, Anna. Soția mea, Edith. - Bună ziua !
- Margot ! Dl și dna Van Daan ! - Bună ziua.
Iar acesta este fiul nostru, Peter.
Acum vă rugăm să ne permiteți să dăm jos câteva din hainele astea.
Bună dimineața !
- Salut, dle Kraler ! - Bună dimineața, dle Kraler !
Dle Frank ! Sunteți toți aici ? Atunci este bine.
Sperăm să reușim să facem curat pe aici.
Vă rog, dle Kraler, nici să nu vă gândiți la așa ceva !
Avem o grămadă de timp la dispoziție ca să aranjăm noi totul.
- V-am adus sandvișuri pentru gustare. - Mulțumim, Miep !
Aici sunt conserve și niște fasole și cartofi.
- Voi lua deseară cartelele pentru rații. - Cartelele ?
Dacă vor vedea numele noastre pe ele, vor ști că suntem aici.
Stați fără grijă ! Numele voastre nu vor fi pe ele.
Tată ! Ceasul din turn...
Anne, nu !
Să nu mai atingi niciodată perdeaua ! Niciodată !
Nimeni nu are voie să se atingă de perdea, nici ziua, nici noaptea !
Dacă cineva de pe stradă ridică privirea, sau dacă vede cineva din casă,
am putea fi pierduți !
Vă rog să vă amintiți că nu doar viețile noastre sunt în joc,
ci și cele ale Miepei și dlui Kraler.
Mai avem doar 13 minute la dispoziție. Vă mulțumesc !
Miep sau eu vom urca zilnic să vă aducem mâncare și vești. Haide, Miep, să mergem.
La revedere !
Cum vă putem mulțumi ?
Nu am crezut să apuc ziua
când un om ca dl Frank să fie nevoit să se ascundă.
Când te gândești la asta...
- La revedere ! - Mulțumim, dle Kraler !
- La revedere, Miep ! - La revedere !
- Anne ! - E în regulă. Mai am trei perechi pe mine.
Scuzați-mă, dle Frank !
Ce a vrut să spună cu cele doar încă 13 minute ?
Înainte de venirea muncitorilor.
Acum, cât timp sunt oameni la etajele de jos,
trebuie să păstrăm o tăcere deplină.
Fiecare sunet poate fi auzit acolo, jos,
nu numai în birouri, dar și în ateliere.
Oamenii vin cam la 8:30 și pleacă pe la 17:30,
așa că, dacă vrem să fim în siguranță, de la ora 8:00 până la ora 18:00
trebuie să ne mișcăm aici, sus, doar dacă este absolut necesar,
și atunci doar în vârful picioarelor.
Nu trebuie să vorbim decât în șoaptă. Nu avem voie să dăm drumul apei să curgă.
Nu putem folosi chiuveta, nici măcar, iertați-mă, WC-ul.
Țevile de scurgere trec prin ateliere.
Nu trebuie să existe niciun fel de gunoi...
Niciun gunoi care ar putea arăta că aici, sus, locuiește cineva.
Nici măcar o coajă de cartof.
Trebuie să ardem totul în această sobă, dar numai noaptea.
Așa va trebui să trăim până se va termina totul, dacă vrem să supraviețuim.
Până se va termina totul...
După ora 18:00 ne putem mișca.
Putem discuta și râde, putem cina, citi sau ne putem juca,
ca și când am fi acasă.
Acum cred că ar fii înțelept dacă am merge la locurile noastre înainte de ora 8:00.
Dnă Van Daan, dvs și soțul dvs veți sta sus.
Regret, dar acolo sus nu este loc și pentru Peter.
El va sta aici, lângă noi.
- Dar eu unde voi sta ? - Tu și Margot veți sta acolo, Annele.
- Scuzați-mă, dle Frank ! - Da ?
- Unde veți dormi dvs și dna Frank ? - Camera asta este și dormitorul nostru.
Nu. Luați dvs camera de sus.
- Nu este corect. - Este locul dvs. Noi vom dormi aici, jos.
Ar putea dura săptămâni. Este cel mai bun aranjament. Și singurul, de altfel.
Edith ?
Trebuie să te odihnești, draga mea !
Nu ai închis ochii noaptea trecută.
- Mergi în camera fetelor, cu Margot ! - Și Anne ?
Eu mă simt bine. Îl voi ajuta pe tata.
Pe aici, dnă Van Daan !
Scuzați-mă !
Sus !
Dle Frank !
- Dle Frank ? - Peter ?
- E timp să iau niște apă pentru pisică ? - Ai o pisică ?
Mergi, dar repede ! Ai doar cinci minute.
Nu poate trăi fără pisica asta.
Nu știam că ai o pisică.
Îmi plac pisicile.
- Cum se numește ? - Mouschi.
Ce este Mouschi ? Un "el" sau o "ea" ?
Este motan, și nu-i plac străinii.
Atunci trebuie să nu-i mai par străină, nu ? Este castrat ?
Nu.
Ar trebui să-l castrezi, ca să nu se mai bată.
Ce pisică drăguță !
Unde mergi la școală ?
Școala secundară evreiască.
Acolo mergem și Margot, și eu.
Da, știu.
Nu te-am văzut pe acolo.
Eu te-am văzut de câteva ori.
Chiar ?
Atunci de ce nu te-ai apropiat ?
Nu știu. Sunt un fel de lup singuratic.
Aici nu poți fi un lup singuratic.
Mă întreb ce vor spune prietenii când nu ne vor vedea astăzi.
Aveam întâlnire cu Sanne.
O știi pe Sanne de Vries ?
- Nu. - Sanne este cea mai bună prietenă a mea.
Este la fel de slabă ca mine.
Ne ziceau: "Anne și Sanne, decojitele banane".
Ți-ai dat jos steaua.
Așa este.
Nu poți face asta. Te-ar aresta dacă ai ieși pe afară fără stea.
Dar cine iese afară ?
Ajutați-mă !
Te ajut eu.
- Ce vrei să faci cu asta ? - Să o ard.
Amuzant ! Nu cred că aș putea să o ard pe a mea.
Nu știu de ce.
Nu poți ? Ceva ce te obligă să porți ca să te poată umili ?
Știu.
Dar, dincolo de orice, este Steaua lui David, nu ?
Anelle ? Este aproape ora 8:00 !
Nu vrei să vii să stai cu noi, Peter ? Va fi o zi lungă.
Nu, mulțumesc ! Mi-e bine aici.
Nu uiți să-ți scoți pantofii, da ?
Peter !
E plăcut să te avem printre noi.
Da, dle Frank.
Ne vedem mai târziu.
Știai că mergem la aceeași școală ?...
"Ne simțim bine când știm că dl Kraler și secretara lui
sunt jos, sub noi, în birou.
Ei sunt protectorii noștri.
L-am întrebat pe tata ce li s-ar întâmpla dacă cineva ar descoperi
că ne-au ascuns.
Tata mi-a spus că ar avea aceeași soartă ca noi.
Ne aflăm sus, deasupra unei vechi fabrici de condimente.
Se poate simți mirosul de condimente în toată clădirea."
Sieg Heil ! (Trăiască victoria !)
Sieg Heil !
"În prima zi am citit 'Povestea celor două orașe'.
"Este, de departe, cel mai bun lucru
pe care l-am făcut vreodată.
Este, de departe, cel mai bun lucru
pe care l-am cunoscut vreodată.
Sfârșit".
A fost cea mai tristă carte pe care am citit-o vreodată."
Suntem noi, Miep și Kraler.
Bună seara, dle Kraler ! Bună seara, Miep !
'Seara, Anelle ! Salut ! Salut !
Salut !
- Dle Frank ! - Da ?
- Este cutia pe care ați cerut-o. - Mulțumesc !
- Bună seara, dle Kraler ! - Prieteni dragi, este așa liniște aici !
Credeam că ați ieșit la o plimbare.
Vă puteți imagina ? Nici măcar n-am vorbit.
O zi întreagă abia de m-am mișcat. Aș vrea să audă asta cei de la școală.
Mouschi ! Mouschi !
Peter !
Mouschi !
Ssst ! Annele !
Annele ! Peter ! Doar v-am avertizat !
Vă rog, faceți liniște ! Margot ! Margot !
Ce-i asta ? N-ar trebui nici să șoptiți.
Aici erai !
E o pisică așa drăguță !
Mulțumesc !
Cu plăcere !
Annele, acolo este o cutie.
Te rog, vrei să o deschizi ?
Știi cum mă simt aici ?
Ca la o pensiune. O pensiune foarte mică.
Tată, vedetele mele de cinema !
Mă întreb de unde le-au luat.
Regina Wilhelmina... ce frumoasă !
Este ceva mai mult de atât.
Haide ! Mai caută !
Un jurnal !
N-am mai avut niciodată un jurnal,
deși mereu mi-am dorit unul.
Un stilou ?
Merg jos să iau un stilou.
- Anne, nu ! - Dar acum nu mai este nimeni jos.
- Nu contează. Nu trece dincolo de ușă. - Niciodată ?
Niciodată ! Îmi pare rău, Anne ! Nu este sigur.
- Înțeleg. - Va fi greu, știu asta.
Dar amintește-ți de fiecare dată ceva, Annele:
nu există ziduri, lacăte sau zăvoare cu care să-ți poată fi închisă conștiința.
Dintr-un anumit punct de vedere, care contează doar pentru noi, Annele,
statul aici prezintă câteva avantaje pentru tine.
De exemplu, amintește-ți discuțiile avute cu mama ta pe tema galoșilor.
Spuneai că preferi să mori decât să porți galoși.
Îți amintești ? Bun, și ce s-a întâmplat până la urmă ?
Până la urmă a trebuit să-i porți.
Acum, cât timp vom sta aici, nu va mai trebui să porți galoși.
Nu este ăsta un lucru bun ?
Și pianul ?
Nu va mai trebui să exersezi la pian.
Îți spun, s-ar putea ca asta să fie o viață bună pentru tine.
"Pare o idee bizară ca cineva, așa, ca mine, să țină un jurnal.
Nu numai pentru că niciodată nu am mai ținut unul,
dar și pentru că nimeni, poate nici măcar eu însămi,
nu va fi interesat de destăinuirile unei școlărițe de 13 ani.
Totuși, ce contează ?
Vreau să scriu.
Mai mult de atât,
vreau să dezvălui toate lucrurile
care stau îngropate adânc în inima mea.
Cred că mai întâi ar trebui să descriu
cum este când te afli într-o ascunzătoare.
Dar încă nu m-am dumirit în această privință.
Știu doar că nu este deloc amuzant să nu poți trece dincolo de ușă,
să nu respiri aer proaspăt,
să nu alergi, să nu țipi și să nu sari.
Miercuri, 23 septembrie 1942.
Știrile despre război sunt bune.
Stalingradul încă rezistă.
Ofensiva rusă continuă în zona Moscovei."
Acum suntem în siguranță. A plecat și ultimul muncitor.
- Anne ! - Sunt prima la WC !
Este ora 18:00, Margot. Școala s-a terminat.
Unde-mi sunt pantofii ?
Mi-ați văzut pantofii ?
- Ce pantofi ? - Ar trebui să-ți ceri scuze !
- Eu ? - Anna !
- Așteaptă până ți-i dau eu ! - Aștept !
Oprește-te, Peter !
Anne ! Peter !
Hei, unde mergi ?
Să-i duc mâncarea lui Mouschi.
Peter !
Anna dragă, cred că n-ar trebui să te joci așa cu Peter.
Este lipsit de rafinament.
Cine vrea să fie rafinat ? Eu nu vreau să fiu o rafinată !
Te plângi că nu te tratez ca pe un om mare, dar când o fac, te copilărești.
Vreau doar să am parte de puțină distracție.
Nu știu ce se întâmplă cu băiatul ăsta.
Acordă-i puțin timp. Nu este obișnuit cu fetele.
Timp ? Două luni nu reprezintă destul timp ?
Îmi vine să plâng.
Mă întreb unde este Miep. De obicei este foarte punctuală.
Margot, vino, te rog, și dansează cu mine !
Mai am multă treabă, Anne.
Vom uita cum se dansează.
Când vom ieși de aici nu ne vom mai aminti nimic.
Unde este Peter ?
Unde ar putea să fie ? Cu pisica lui.
Nu a terminat lecțiile, așa-i ?
Peter !
- Peter ! - Ce este ?
Mama ta zice să ieși de acolo !
Îi dau lui Mouschi să mănânce. Îmi hrănesc pisica.
Știi ce spune tatăl tău despre timpul pierdut cu pisica aceea.
- Nu m-am uitat la ea până la ora mesei. - Eu doar ți-am spus !
O voi hrăni eu.
Ieși afară de aici ! Am zis afară !
Pentru tine ăsta este singurul fel de a vorbi cu o fată ?
Mamă,
nu te-am mai rugat să nu mai spui așa ceva ?
Uite, s-a rușinat !
S-a rușinat.
Te rog ! Nu sunt, dar... N-ai vrea să mă lași în pace ?
Dar ce am zis ? Te porți de parcă ar fi ceva de care să-ți fie rușine.
Nu este nimic rușinos să ai o mică prietenă.
- E o tâmpenie ! Are doar 13 ani. - Și ce ? Tu ai 16. Este perfect așa.
Tatăl tău este cu zece ani mai mare ca mine.
Dle Frank, vă previn că, dacă războiul mai durează, ne vom înrudi.
Cum o vrea Domnul !
Nu mi-am mai văzut pisica de la prânz.
Îi duc lui Mouschi cina.
Micul meu Mouschi !
N-aș putea trăi fără prețiosul meu Mouschi.
Ești o pisică grozavă !
Foarte bine, dră Mac-Mac !
- Cum mi-ai zis ? - Dra Mac-Mac !
Știu totul despre tine. Cum vorbești mult în clasă, și colegii îți zic dra Mac-Mac.
- Ești cel mai nesuferit băiat întâlnit ! - Mac-mac-mac !
- Ți-o coc eu ! - Mac !
Anne dragă, ești fierbinte.
Arzi ! Te simți bine ?
- Mamă, te rog ! - Nu ai febră, nu ?
- Nu ! - Știi că n-am putea chema un doctor aici.
Avem doar un lucru de făcut: să avem grijă de noi.
Să prevenim bolile înainte de a apare. Lasă-mă să-ți văd limba.
Mamă, este absurd.
Anne, nu fii copil !
Lasă-mă să-ți văd limba !
- Otto... - Anne !
- Ai auzit-o pe mama, da ? - Haide, deschide gura !
Mac !
Anne !
- Otto ! - Anne !
Nu ai nimic.
Cred că nimic nu i-ar face mai bine Annei ca o plimbare pe bicicletă,
sau o vizită la prietena ei, Sanne de Vries.
Așa este, Annele ?
"Îmi mențin dorința ca Peter să fi fost fată,
nu băiat.
Atunci aș fi avut pe cineva cu care să vorbesc.
Când sunt atâția băieți în lumea asta,
de ce a trebuit să fiu închisă tocmai cu el ?
E cineva ?
Este Miep ?
Este ciudat că nu o auzim.
Poate a fost rănită de artileria antiaeriană.
- Va veni ! - Mi-aș fi dorit să fie aici.
Înnebunesc fără țigări.
Anne, azi ai un "Excelent" la istorie
și un "Foarte bine" la latină.
Da, dar ce ne facem cu algebra ?
Trebuie să-ți spun ceva.
De acum încolo am hotărât să învățăm împreună la algebră.
Azi vom rezolva împreună.
Margot va primi temele să le corecteze.
- Tată, nu este algebra nesuferită ? - Este !
Cum m-am descurcat ?
- Excelent, bineînțeles ! - Anne, te rog !
Compoziția ta în franceză de astăzi este, pur și simplu, minunată.
Dnă Van Daan, pot să o încerc ?
Nu, Anne.
Este în regulă. Serios.
Dar te rog, ai grijă cu ea !
Tata mi-a dat haina asta cu un an înainte de a muri.
Mereu îmi cumpăra tot ce putea fi mai bun.
Dnă Van Daan, ați avut mulți prieteni
înainte de a vă mărita ?
Anne, asta este o întrebare personală.
Nu e frumos să pui întrebări personale.
Nu mă deranjează.
Annele, casa noastră a fost mereu plină de băieți.
- Când eram eu doar o fetiță... - Nu, nu incepe iar !
Gura !
Vara stăteam într-o casă mare, în Hilversum.
Băieții...
Băieții roiau în jur precum albinele în jurul unui borcan cu dulceață.
Când aveam 17 ani...
Pe atunci se purtau fuste foarte scurte.
Aveam niște picioare foarte atrăgătoare.
Încă mai am. Poate nu așa frumoase ca atunci, dar încă le mai am.
Ce ziceți de ele, dle Frank ?
Bine, bine. Le vedem.
Nu pe tine te-am întrebat. L-am întrebat pe dl Frank.
Mamă, pentru Dumnezeu !...
Of, și pe tine te-am deranjat, da ?
Sper ca fata cu care te vei însura să le aibă la fel de frumoase.
Annele, tatăl meu era îngrijorat de mulțimea băieților din jurul nostru.
Obișnuia să-mi spună: "Dacă vreunul din băieții ăștia se dă la tine,
Trebuie doar să-i spui:
'Adu-ți aminte, dle Cutărică, adu-ți aminte că sunt o doamnă !'"
Mă uit la tine, cum vorbești așa în fața ei.
- Nu realizezi că va scrie tot în jurnal ? - Și ce-i dacă o face ?
Spun doar adevărul.
Încă nu ai terminat ?
Nu.
Ah ! Cugetătorul !
Lăsați-l în pace !
Bine, bine. Sunt un ignorant, un caz fără speranță.
Nu ești fără speranță.
Doar că nu lași pe nimeni să te ajute așa cum ne ajută tata pe Anne și pe mine.
Dacă eu... Dacă noi te-am putea ajuta...
Ce zici, Peter ? Ai vrea să studiezi împreună cu noi ?
Am putea face un fel de școală mixtă ?
Mulțumesc! Da.
Dle Frank, sunteți un adevărat înger !
De ce nu v-am întâlnit înaintea celui de acolo ?
Cred... poate ar fi mai bine...
dacă ai merge în camera ta, Peter, să lucrezi.
Scuzați-mă !
Ascultă-l pe dl Frank ! Este un om foarte educat.
A trecut de ora 8:00. Unde sunt oamenii ?
- Măcar unul trebuia să fi venit. - Vor veni, nu te îngrijora.
Nu-mi vorbi așa ! Știu că ceva nu este în regulă.
Nu-i deja destul de rău, ca să te mai dai și tu în spectacol pe aici ?
Dacă n-ai mai fuma atât tot timpul, poate ai fi mai temperat.
- Mă vezi pe mine că fumez ? - Ți-ai fumat deja toate țigările ?
Un pachet. Miep mi-a cumpărat doar un pachet.
Este un obicei urât. Acum este momentul să te lași de ele.
- Termină ! - Fumezi toți banii noștri.
N-ai vrea să taci din gură ?
La ce te holbezi ?
N-am mai auzit vreodată o asemenea ceartă.
Credeam că doar copiii se ceartă.
Asta nu este o ceartă. Este o discuție.
- N-am mai auzit un copil atât de grosolan. - Eu, grosolană ?
- Da ! - Anne, bea-ți laptele !
Ai o problemă, ești răsfățată. Ai nevoie de câteva palme.
Adu-ți aminte, dle Cutărică: sunt o doamnă !
Tu ești cea care înrăutățește lucrurile.
De ce nu ești la fel de tăcută ca sora ta, Margot ?
De ce trebuie să te dai în spectacol tot timpul ?
Îți dau un sfat, tânără domnișoară: bărbaților nu le place așa ceva la o fată.
Știai asta ? Bărbatului îi place o fată care îl ascultă în toate.
- O fată de casă, care să gătească... - Mai întâi mi-aș reteza beregata.
Mi-aș tăia venele.
Eu trebuie să fiu remarcabilă.
- Voi merge la Paris să studiez artele... - La Paris ? Da, da...
Voi deveni actriță, sau scriitoare, sau dansatoare.
- Uite ce ai făcut ! - Îmi pare rău !
Proastă și stângace !
- Este haina dăruită de tatăl meu ! - Îmi pare rău !
Ai distrus-o ! Ce-ți pasă ție ? Ai distrus-o !
Te-aș omorî ! Pur și simplu te-aș omorî !
Petronella ! Draga mea !
Petronella !
Este doar o haină.
Anne, nu trebuia să te porți așa !
A fost un accident. Oricine poate avea un asemenea accident.
Nu la asta m-am referit, ci la faptul că răspunzi.
Nu trebuie să mai răspunzi.
Sunt invitații noștri.
N-ai auzit-o pe Margot raspunzându-le, nu ?
Încearcă să te porți ca Margot.
Și să-i las să mă calce în picioare așa cum fac cu ea ? Nu, mulțumesc !
Nu știu ce se întâmplă cu tine, Anne.
Dacă aș fi vorbit eu cu mama cum îmi vorbești tu mie...
Vremurile se schimbă, mamă.
Oamenii de acum nu mai sunt ca cei de atunci.
"Da, mamă !", "Nu, mamă !", "Cum spui tu, mamă !"
Eu lupt să elimin lucrurile astea din mine.
- Dar... - Să fac ceva cu mine însămi.
Nu e nevoie să lupți pentru așa ceva. Margot nu luptă.
Margot ! Asta-i tot ce aud.
"De ce nu ești și tu ca Margot ?"
Orice face ea e bine, orice fac eu e greșit.
Toți sunteți împotriva mea, și tu mai rău ca toți !
Nu știu cum vom putea trăi în felul ăsta.
Nu-i pot spune o vorbă Annei că imediat se repede la mine.
O știi pe Anne ! Într-o jumătate de oră se va întoarce râzând și glumind.
Și...
I-am zis tatălui tău că nu va merge cu două familii.
Dar el nu și nu, a trebuit să-i întrebe.
De câte ori aud ciocănitul ăsta mi se oprește inima.
- Sunt Miep. - Tată !
- Da ? - Este Miep.
Poftim lista !
- Este Miep ? - Da
În sfârșit, voi avea și eu niște țigări.
Este Miep aici !
Nu vă pot spune ce rău îmi pare pentru haina aceea !
Nu-ți face griji !
- Salut ! Salut ! - Miep !
Dle Kraler !
Când apare dl Kraler, soarele începe să strălucească.
- Dirk a trebuit să plece. - Dirk este logodnicul Miepei.
A trebuit să se ascundă la țară ca să scape de munca forțată.
Dar mi-a lăsat un radio pentru voi.
Nu trebuia !...
A fost foarte periculos.
Uite !
"Radioul nostru binecuvântat !
Ne-a pus în contact cu întreaga lume.
Ascultăm posturile germane doar pentru muzica lor bună.
"Forțele Axei din vestul Africii..."
Ascultăm BBC pentru că ne dă speranță.
"Atacați neîncetat de forțele noastre terestre și aeriene...
sunt acum în plină retragere.
Armata a Opta continuă să înainteze.""
Asta-i bine !
Peter, acum să auzim ce zic naziștii despre asta.
Berlin !
Sieg Heil ! (Trăiască victoria !)
Sieg Heil !
Chiar trebuie să îl ascultăm ?
Bine, Peter ! Este suficient.
Poliția germană. Ne-au descoperit !
Pe aici, dle Dussel !
Sunt Kraler. Vă rog, deschideți ! Și Miep.
Fie binecuvântați ! Au sosit.
- Dl Kraler ? - Și Miep. Da. Deschide, te rog !
- Am avut un vizitator noaptea trecută. - Noaptea trecută ? Un vizitator ?
- Da, da. - Un hoț.
- A fost un hoț ? - Nu l-ați auzit ?
- Ba da, l-am auzit. - A fost exact sub tine.
- În birou, exact sub locul ăsta. - N-am știut.
Am crezut că este poliția germană.
- Ești sigură, Miep ? - Iar voi ați păstrat liniștea, nu ?
Nu ne-am mișcat. Abia am respirat, toată noaptea.
- Asta este bine. A fost aproape. - Prea aproape !
A cotrobăit prin toate. Prin birou și prin hârtii.
Prin birou și prin hârtii. A găsit și seiful, dar nu l-a putut deschide.
Căuta cartelele noastre de rații procurate de pe piața neagră.
- Cineva știa. - Erau acolo, în seif.
Vor reveni. Descotorosiți-vă de seif ! Luați-l de acolo !
Da. Pun un bilețel pe ușă:
"Hoților, nu vă întoarceți ! Seiful nu mai este". Glumesc !
- Dle Frank, trebuie să vă vorbesc. - Da, sigur.
Poate de vină este aparatul de radio. Trebuie să-l aruncăm.
- Puneți-l în sobă și dați-i foc ! - Dacă poliția germană găsește radioul...
- Vor găsi și jurnalul ei. - Și acesta trebuie ars.
Nu și jurnalul meu !
- Merg unde merge și jurnalul meu ! - Unde este ?
Dacă ne găsesc pe noi, vor găsi și jurnalul, și aparatul radio.
Și care va fi diferența ?
- Când vin aici, încerc să aduc vești bune. - Da, știu.
S-a întâmplat ceva. A venit la mine un bărbat.
Mi-a zis că are un prieten evreu, un dentist.
M-a rugat să-i găsesc o ascunzătoare. Așa că am venit la tine.
Știu că este greu să te întreb, trăind așa cum trăiți aici,
dar ai putea să-l primești și pe el ?
- Păi, sigur, trebuie să o facem. - Îl cheamă Jan Dussel.
- Dussel... Stai puțin ! Cred că îl știu. - E bine să-l avem printre noi.
Dar, Otto, unde îl vom așeza ? Unde ?
Când avem așa de puțină mâncare, să mai luăm o persoană...
Mai putem intinde puțin de mâncare, dle Van Daan.
- Poate lua patul meu. - Nu, mulțumesc, Peter !
Margot se va muta aici, cu noi. Așa va avea și el pat.
O să-mi iau lucrurile de acolo.
Dle Dussel !
Ferește-ți capul !
Intrați, dle Dussel !
- El este dl Frank. - Dl Otto Frank ?
Da. Lasă-mă, te rog, să-ți iau lucrurile.
Vă mulțumesc, dle Frank ! Vă las pe mâini bune.
Dle Dussel ?
Trebuie să înapoiez haina de pe dvs.
Ce aș putea spune ca să vă mulțumesc ?
Dl Kraler și Miep sunt salvatorii noștri. Fără ei n-am putea trăi.
Vă rog, ne faceți să părem eroi. Nu este deloc așa.
-Doar că nu ne plac naziștii și ce fac ei. - Știu, știu !
"Nimeni nu ne spune nouă, olandezilor ce să facem cu evreii noștri."
Vom urca mâine, să vedem că sunteți tratat bine.
- La revedere ! - La revedere, dle Kraler, Miep !
- Bine ați venit, dle Dussel ! - Vă mulțumesc !
Ea este soția mea, Edith. Dl și dna Van Daan.
Fiul lor, Peter. Fiicele mele, Margot și Anne.
- Anna ! - Încântată !
- Margot ! - Vă rog, dle Dussel, luați loc !
Mulțumesc !
Știu, visez.
Dl Otto Frank este aici !
Deci nu sunteți în Elveția ? Cineva zicea că ați fugit în Elveția.
- Ați fost aici tot timpul ? - Continuu, din iulie.
V-a spus dl Kraler că nu veți găsi prea mult de mâncare aici ?
Vă puteți imagina, trei cartele de rații pentru șapte persoane...
Acum, cu dvs, chiar opt.
Dle Van Daan, dvs nu realizați ce se întâmplă afară
dacă mă avertizați despre un asemenea lucru.
Nu realizați ce se întâmplă chiar aici, în Amsterdam.
Zilnic dispar sute de evrei.
Nemții înconjoară câte un cvartal și caută casă cu casă.
Zilnic copiii vin de la școală și nu-și mai găsesc părinții.
Sute sunt deportați.
Oameni cunoscuți de voi și de mine, precum familiile Hallenstein, Wessel...
Oh, nu !
Primiți o înștiințare:
"Veniți la gară la ora și în ziua cutare.
Luați cu dvs doar cât puteți căra."
Dacă nu mergi, vin ei, te trag afară din casă
și te expediază direct la Mauthausen, lagărul morții.
Nu știam că lucrurile au ajuns atât de grave.
Iertați-mă că am vorbit așa !
Știți familia de Vries ?
S-au dus !
Sanne este colegă de clasă cu mine.
Sanne este cea mai bună prietenă a mea.
Când s-a întors acasă de la școală nu și-a mai găsit părinții.
A rămas singură două zile, apoi au venit și au luat-o și pe ea.
S-a dus ?
Da, împreună cu toți ceilalți.
Oh, nu !
Era o familie, Meyerberg, locuiau lângă noi...
Cred că am putea lăsa astea pe mai târziu, dna Van Daan.
Sunt sigur că dl Dussel ar vrea acum să se odihnească.
Anne, vrei să-l conduci pe dl Dussel în camera lui ?
Dacă doriți, veniți cu mine, dle Dussel.
Scuzați-mă, nici nu mi-am exprimat mulțumirea !
Pentru mine a fost un șoc.
Mereu m-am gândit la mine ca la un olandez.
M-am născut în Olanda.
Tata s-a născut în Olanda, ca și bunicul meu.
Iar acum, după atâția ani...
Vă rog să mă scuzați !
Este atât de diferit față de ce ne spunea dl Kraler.
Dl Kraler spunea că lucrurile se îmbunătățesc.
Îmi place mai mult modul în care ne-o spune dl Kraler.
Noapte bună, Bombonel !
- Spune noapte bună ! - Noapte bună, mamă !
- Noapte bună, dle Frank ! - Noapte bună !
Noapte bună !
Aveți copii, dle Dussel ?
Nu, nu am fost căsătorit niciodată.
- Deci nu aveți niciun fel de familie ? - Nu, nimic.
Ce neplăcut ! Trebuie că vă simțiți teribil de singur.
M-am obișnuit așa.
Eu nu cred că m-aș obișnui vreodată.
- Măcar aveți o pisică sau un cățel ? - Nu.
Nu, am alergie la părul de animale.
- Îmi provoacă astm. - Aoleu !
- Ce este ? - Peter are o pisică.
- O pisică ? O are aici ? - Da.
O vedem rar. O ține închisă tot timpul în camera lui.
Sunt sigură că va fi bine.
Bine, sper și eu.
Sper că nu sunt prea sâcâitoare pentru dvs, dle Dussel.
Nu.
Se pare că reușesc să îi deranjez pe toți.
Mereu m-am înțeles bine cu tinerii.
Toți pacienții își aduc copiii la mine,
pentru că știu că mă înțeleg foarte bine cu ei.
Așa că nu te îngrijora din cauza asta.
Vă mulțumesc, dle Dussel !
Noapte bună ! Mă voi întoarce.
Noapte bună, dle Dussel !
Aveți grijă !
Sieg Heil !
Sanne !
Sanne ?
Sanne !
Stai !
Salvați-mă ! Salvați-mă ! Nu ! Nu !
- Nu ! Nu mă luați ! - Termină ! Gata !
- Salvați-mă ! - Cuminte, scumpo !
Cuminte ! Este totul bine ! Este bine !
- Vă rog, dle Dussel, aprindeți lumina ! - N-a fost decât un vis.
Ești aici, în siguranță. Vezi ?
Trebuie făcut ceva cu copilul ăsta dacă țipă așa.
Cine știe cine poate fi pe stradă. Ne primejduiește viețile.
Dle Dussel, în definitiv Anne nu este pregătită ca un soldat de pe front.
Vă rog, dle Dussel, mergeți înapoi în pat !
Își va veni în fire într-un minut sau două. Așa-i, Anne ?
Înapoi în pat...
Scuzați-mă, merg la WC, singura cameră unde este liniște.
Acum înapoi în pat !
Vrei niște apă ?
A fost un vis foarte urât ?
Poate dacă mi-ai spune...
- Aș prefera să nu vorbesc despre asta. - Atunci încearcă să dormi !
- Voi sta chiar aici, în fața ta. - Nu e nevoie să faci asta.
Dar îmi place foarte mult să stau cu tine. Serios !
Mai bine nu ai face-o !
Noapte bună !
Te simți bine ? Nu vrei nimic ?
Vrei să-l rogi pe tata să vină aici ?
Sigur că da, Anna dragă !
Pe tine te vrea.
- Edith... - Mergi la ea, Otto !
Încă mai tremură de frică.
De la mine nu vrea nimic.
M-a împins cînd m-am aplecat să o sărut.
Poliția germană a dărâmat ușa și m-a înșfăcat,
și au încercat să mă târască la fel cum au făcut cu Sanne.
Este o fază normală.
Toate fetele se îndreaptă spre tații lor la vârsta asta.
Își dăruiesc toată dragostea taților lor.
Tu nu ai fost așa. Tu nu m-ai îndepărtat de tine.
Vrei să îți citesc puțin ?
Nu. Doar să stai cu mine un minut.
M-am purtat urât ? Crezi că m-a auzit cineva de afară ?
Nu. Acum întinde-te ușor. Așa !
Acum încearcă să dormi.
Sunt grozav de fricoasă. Sunt dezamăgită de mine însămi.
Mi se pare că am crescut,
apoi se întâmplă ceva și alerg la voi ca un copilaș.
Te iubesc, tată ! Nu mai iubesc pe nimeni ca pe tine.
Annele ! Annele !
Este adevărat ! Doar pe tine te iubesc.
Simt asta de foarte mult timp.
E bine că mi-ai spus că mă iubești,
dar aș fi mai fericit dacă ai spune că o iubești și pe mama la fel de mult.
Are atâta nevoie de ajutorul tău !
- De dragostea ta... - Nu avem nimic în comun.
Ea nu mă înțelege.
Când încerc să-i explic viziunea mea despre viață, ea mă întreabă dacă sunt constipată.
Ai rănit-o chiar și acum. Plânge. Este dincolo și plânge.
Tată, sunt îngrozitoare, așa este ?
Care este problema cu mine ? Spune-mi !
Nu spune că este doar o fază. Ajută-mă !
Anne, putem face atât de puține, ca părinți, ca să ne ajutăm copiii...
Putem doar să-ți fim un exemplu pozitiv. Să-ți arătăm drumul.
Restul trebuie să îl faci singură.
Am încercat. Serios, am încercat.
În fiecare noapte mă gândesc la tot ce am făcut greșit peste zi.
Ca atunci când am pus mopul ud în patul dnei Van Daan.
Și acum treaba asta, cu mama.
Îmi zic singură: "A fost ceva greșit !"
Și îmi zic în minte că nu voi mai face niciodată așa ceva. Niciodată !
Poate am făcut ceva urât, dar nu voi mai face niciodată așa ceva.
Am și o față mai frumoasă, tată.
Dar mi-e teamă să o arăt.
Mi-e teamă că oamenii vor râde de mine.
Așa că Anne cea rea iese la suprafață,
iar Anne cea bună rămâne în interior.
Dar eu continui să încerc să le schimb între ele,
să o aduc pe Anne cea bună la suprafață și să o ascund pe Anne cea rea.
Aș fi ce aș vrea să fiu...
și aș putea să fiu... doar dacă...
A adormit.
"Joi, 29 octombrie 1942.
Ieri am purtat o mare bătălie cu dl Dussel.
Da, cu dl Dussel.
După el, nimic, repet, nimic nu este în regulă cu mine.
Când venea spre mine, îmi ziceam:
'Într-o zi o să-ți dau o asemenea palmă
că vei zbura direct pe tavan.'
Cum spune că toți cunoscuții lui își aduceau copiii la el ?
Poate veneau doar cei care nu aveau niciunul.
Luni, 9 noiembrie, 1942.
Vești minunate. Aliații au debarcat în Africa.
Churchill a vorbit la BBC, din Londra."
"... cei care au trebuit, adesea, să-i înfrunte pe ceilalți.
Acesta nu este sfârșitul.
Nu, nu este nici măcar începutul sfârșitului.
Dar este, poate, sfârșitul începutului."
"Raidurile aeriene devin tot mai rele.
Avioanele britanice trec pe deasupra zi și noapte, în drum spre Germania."
Este prea mult ! Pur și simplu este prea mult !
Să presupunem că vor lovi și casa asta. Ce ne vom face ?
Nu putem ieși în stradă. Ce vom avea de făcut ?
Dacă vor lovi casa asta, grijile tale se vor termina.
Zgomotul ăsta, explozia asta... Au lovit un avion englezesc.
- A căzut chiar în cartierul ăsta. - Peter !
Peter !
- Este departe de aici. - Nu vă speriați !
- Uitați-vă la ei ! Uitați-vă ! - Dnă Van Daan, trebuie să vă pară muzică.
- Muzică ? - Sigur că da.
Cu cât trimit britanicii mai multe avioane,
cu atat mai repede se va termina războiul, și noi ne vom putea întoarce acasă.
Nu cred că se va sfârși vreodată.
Știi ce mi-aș dori acum ? O ceașcă cu ceai.
Da, te rog !
Atunci nu veți mai avea ceai la micul dejun.
- Dacă vrei ceai acum, mâine nu mai capeți. - Nu-mi pasă !
- Nici mie ! Acum, te rugăm ! - Și mie, te rog !
Dar dvs, dle Dussel ? Vreți ceaiul acum sau mâine dimineață ?
- Mâine dimineață. - Sigur ?
Sigur !
Totuși o să-l iau acum.
Lumini pe cer !
Edith, vino !
Peter ! Peter !
Peter !
"Ne rugăm Ție, Doamne Dumnezeule,
stăpân al Universului care ne sfințești cu poruncile Tale
și ne aprinzi lumini pentru sărbătoarea Hanukka !
Ne rugăm Ție, Doamne Dumnezeule, stăpân al Universului
care le-Ai dat părinților noștri strașnice Porunci în vremurile de demult !
Ne rugăm Ție, Doamne Dumnezeule, stăpân al Universului,
care ne-Ai dat viață, ajutor și ne-Ai adus până în aceste zile fericite !
Amin ! Amin !"
"Luni, 7 decembrie, 1942.
Sărbătoarea de Hanukka a venit mai devreme anul acesta."
"Am aprins luminile de Hanukka pentru a sărbători marile și minunatele fapte
întărite prin zelul cu care Domnul le-a umplut inimile
eroilor maccabei de acum 2.000 de ani.
Au luptat împotriva indiferenței, a tiraniei și a opresiunilor
și au refăcut Templul pentru noi.
Fie ca aceste lumini să ne reamintească că trebuie să privim mereu spre Dumnezeu
de la care așteptăm noi ajutorul.
- Amin !" - Amin !
"Mi-am ridicat privirea spre munții de unde așteptam ajutorul.
Ajutorul a venit de la Dumnezeul care a făcut Cerul și Pământul.
Cel care nu are nevoie de picioare pentru a se mișca.
Cel care te păzește nu doarme niciodată.
Cel care păzește neamul lui Israel nu se odihnește și nu doarme.
Domnul este păzitorul tău, este umbra ta și mâna ta dreaptă.
Domnul te păzește de toate relele. Are grijă de sufletul tău.
Domnul te păzește când pleci și când te întorci,
acum și în veacul vecilor.
- Amin !" - Amin !
- Pălăriile dvs ? Mulțumesc !
Foarte frumos ! A fost foarte mișcător !
- Luați loc ! - Ședeți !
Unde veți să plecați ? Mai avem multe de făcut. Cântecele, și darurile...
- Daruri ? - Din nefericire nu și anul acesta.
Dar de Hanukka toți fac daruri. Toți !
Așa este. Ca la noi, de Sf Nicolae.
- Sf Nicolae... - Nu, nu este ca de Sf Nicolae.
Ce fel de evreu sunteți, dacă nu știți de Hanukka ?
Îmi amintesc mai ales de lumânări. Mai întâi una, cum avem în seara asta.
În a doua noapte aprinzi două lumânări. În noaptea următoare, trei.
Și tot așa, până sunt opt lumânări aprinse.
Când sunt opt lumânări este cu adevărat minunat.
Ce îmi amintesc cel mai bine sunt darurile pe care obișnuiam să le oferim.
Opt zile cu daruri, din zi în zi mai bune și mai frumoase.
Suntem toți... în viață. Ăsta este un dar de ajuns de mare.
- Nu, nu este. Eu mai am ceva. - Ce anume ?
- Pentru viață ! - Pentru viață !
Cadouri ? Cadouri adevărate ?
A făcut-o singură. Priviți !
- Nu este festiv ? Nu este frumos ? - Este minunat !
Pentru Margot !
Citește cu voce tare !
"Ești calmă,
Și mereu vei fi.
Cu un rebus bun Poți trăi aci !"
Să vedem ce este !
Este o cărticică nouă de cuvinte încrucișate.
Un careu deja l-ai făcut dar am șters eu totul.
Dacă aștepți puțin, să îl uiți, îl poți face iar.
- Deșteaptă treabă ! - Mulțumesc !
Pentru dna Van Daan !
Mă simt groaznic ! Eu nu am nimic, pentru nimeni.
Este șampon pentru păr.
Am amestecat bucățele de săpun cu ultimii stropi din apa mea de toaletă.
Mulțumesc, Annele ! Este foarte frumos !
Am vrut să scriu câte o poezie pentru fiecare din voi, dar nu am avut timp.
Este în regulă, Anne !
Este al dvs, dle Van Daan ! Chiar este... ceva !
Ceva ce vă doriți mai mult decât orice.
- Țigări ! - Uitați-vă la ele !
- Țigări !... - Două bucăți !
Tata a găsit niște tutun vechi de pipă în buzunarul de la palton,
și ne-am apucat să le facem. Mai bine zis, tata le-a făcut.
Uită-te la ele !...
Aprinde-o ! Haide, aprinde una !
Este tutun. Tutun adevărat !
Sunt ceva scame în ele, dar nu prea multe.
- Sunt bune ! - Uitați-vă la el !
Mulțumesc, Anne ! Mulțumesc !
Dle Van Daan !...
Pentru mama ! Cadou de Hanukka !
"Este o răsplată Promisă drept plată.
Zece ore tac...
Sau orice-mi zici tu, fac !
Semnat - Anne Frank."